Upload
philstown-magazine
View
217
Download
0
Embed Size (px)
DESCRIPTION
Â
Citation preview
MAGAZINE
#1 / 2013
Tekstforfatter Jonas Gol, har igennem de sociale medier opnået stor interesse for sin måde at sammensætte ord og fange de sultne litterære blikke. Hans store ambition er, at skrive en roman med titlen ”Det perfekte menneske”, en opgave der typisk vil beskrive hans tilgang til det at skrive. Jonas ser verden, sanser den og udlevere dens udvikling i dystotopiske bider, med glimt af små solstrejf, så vi kan forholde os og tage stilling.
JONAS GOL
Den eventyrlystende Ida Holm læser på Cph Business Academy og i hendes studier i AP Degree in Hospitality, service and tourism får hun på alle måder beriget sindet. Vi har fået lov til, at være i lommen på hende og følge hendes mange eventyr over alt, hvor hun sætter fødderne på nye interessante steder.
IDA HOLM
Mark Kühn er den tunge bas i bandet Mont Oliver. Hans musikalske integritet rummer en stor passion og ubeskrivelig kærlighed, som er en inspirerende størrelse, der giver en fordybelse i det Mark beskriver for os, fordi den sande passion tit er den, der får os andre til at åbne øjnene.
MARK KÜHN
TANYA LOUISE WIJA NIELSEN Designer og iværksætter Tanya Louise, har altid haft en personlig tilgang til påklædning og dets etiske baggrund. Men hvad det bedste er – hun skænker udtrykket den dimension der kan skabe måben og inspiration. Hendes evige skabertrang er hendes varemærke. Hun viser virkeligheden, fremtiden og det ægte.
Magasinets kunstformidler Jakob Birk, studere kunst og design på Dansk Talent Akademi. Hans visuelle sans er i sær klasse en gavne. Den benytter han ved konstant at skabe og observere. Han er instinktiv og meget målrettet som kunstner, en egenskab der tryllebinder de fleste.
JAKOB BIRK
# 28 PIN-ON
# 36 DEN ÆGTE PUNK REVULUTION
# 16 PRØV AT FORSTÅ
FORMEN.
# 5 DET FORANDERLIGE NU # 14 RIGA LIGGER I LETLAND # 23 FREDAG MORGEN
PÅ PERRONEN
5
DET
FORANDERLIGE
NU!
Af Mark Kühn
Der vil altid være en veksel virkning mellem
overraskelse og tryghed, der får ørene til at
være nysgerrige og næstefter afslappede. Et
øjeblik i musikken, det foranderlige nu, som
aldrig kan genskabes og altid vil være unik.
Hvert stadie af overraskelse og tryghed kan
have hver sin kvalitet, lytteren. Det er også en
af grundene til at ”House” musik fungere så
godt på et dansegulv. Både på grund af
musikkens energi niveau og tempo, men især
også på grund af længden af danseekspader der
kan foregå i det uendelige til et uudtømmeligt
beat. Når jeg går til koncerter, kan jeg virkelig
sætte pris på det helt igennem indstuderede og
tjekkede koncept. Men nogle gange kan man
godt savne overraskelsen og oplevelsen kan
blive en anelse for forudsigelig. Specielt hvis
det er et repertoire, som man er bekendt med i
forvejen. Det er en af kvaliteterne ved
improvisation, både i musikkens hele form men
også som musikalsk våben for den enkelte
musiker. Det er efterhånden lang tid siden, at
jeg har hørt en decideret guitar solo hos et mere
eller mindre ”nyere” dansk band. Denne tanke
førte mig til at undersøge improvisatorisk dansk
musik, herunder især jazz undergrunden.
Det er nok ikke hovedparten af teenagere der
køber sin første elguitar, som har Wes
Montgomery eller John Scofield til at hænge på
værelsesvæggen, nok snarere Kurt Cobain eller
Jimmy Hendrix, sagt som et lidt stereotypt
eksempel. De fleste teenagere der starter deres
eget band spejler sig oftest i samtiden store
mainstream kunstnere og det er jo også ganske
naturligt, men det kan samtidig også blive
katalysatoren uden om det improvisatoriske
sammenspil. Mange unge, der har gået på
musikskole, har på et tidspunkt stiftet
bekendtskab med jazz, men desværre kan synet
på genren og opdragelse til den, ofte blive til en
”skolet” tilgang til musikken som man også kan
opleve hos klassisk musik. Dette er slet ikke
tilfældet på alle musikalske institutioner, men
det er noget jeg personligt selv har erfaret. Det
er ikke fordi det nødvendigvis er en dårlig ting
at være bekendt med rødderne, men når den
purunge musiker med sin første elguitar skal
Som i mange elektroniske genre, hvor det er kontinuerlige beat skaber genkendelighed og ”tryghed”
opfinde sin egen musik bliver det ofte uden om
jazz eller den store improvisation i det hele
taget.
I rockhistorien findes der også utallige
eksempler på det foranderlige nu og
tilstedeværelse i musikken. Det er Jimmy
Hendrix et glimrende eksempel på . Under
koncerten på Woodstock i 1969 skaber han
dette fantastiske impro forløb
(http://www.youtube.com/watch?v=7PeFCz3bE
C8). Herudover skal den legendariske version
af ”Starspangled Banner” heller ikke glemmes,
som også blev spillet ved samme legendariske
koncert. Skulle man tage et eksempel fra en af
jazzens store personligheder, vil jeg klart
anbefale pladen; ”The Cöln Koncert” af Keith
Jarret. Pladen består af 4 improviserede numre
på klaver af Keith alene, fra ende til anden.
Siden indspilningen i 1975 er den blevet et all-
time-best-selling pianoalbum. Det er svært at
sætte et decideret genre-mærkat på musikken da
der skiftest imellem sfæriske rolige forløb,
gospel/rock agtigt piano spil og mere jazzede
melodi linier. Nogle mener at denne koncert
kan kaldes the missing link imellem jazz og
klassisk.
En af de største kvaliteter ved jazz er den
improvisatoriske indgangsvinkel der er til
musikken. Dette kommer selvfølgelig kraftigst
til udtryk ved koncerter. Hvis det er et
sammenspillet band kan man virkelig mærke
kontakten mellem musikerne og opleve soloens
foranderlighed, opbygning og uforudsigelighed.
Selvom jazzscenen i Danmark er en meget smal
størrelse, har den stadig sin berettigelse i kraft
af alle de talentfulde musikere og mennesker
der ånder og lever for genren. Et eksempel er
copenhagen Jazz der er en af Europas mest
velrenommerede jazz festivaller med et
særdeles bredt spektre af traditionelle sub-genre
og et uudtømmeligt mængde af mulige og
umulige crossover stilarter.
Det er vidt forskelligt, ud fra hvem man
spørger, hvad man associere med jazz musik.
Mennesker forbinder det med alt fra
avantgardistisk musik med en trommeslager der
har en mærkelig grimasse og en pianist der
græder ned i klaveret, til traditionel New
Orleans Jazz der i visse versioner sagtens kunne
blive spillet i Giro 413. Man kan også diskutere
om jazz-genren er musik for musikerne. Det er i
hvert fald tilfældet i mange musikalske
omgangskredse. Hvis det generelle publikum til
jazzkoncerter er besat af musikere og musikken
er skrevet dertil kan det ikke undgås at det
bliver en smule internt imellem afsenderen og
modtageren. Musikken burde være til alle og
for alle.
Der er et segment, specielt blandt den ældre
generation, opfatter jazz som meget
finkulturelle på lige fod med klassisk musik,
hvilket er lidt paradoksalt siden ordet ”jazz”
historisk set betyder sex. I jazzens spæde
barndom fandtes der i New Orleans såkaldte
”Jazzgirls”, som praktisk talt var en form for
prostituerede på byens spillesteder og
værtshuse. Ordet har siden hen mistet denne
betydning og knytter sig nu mest til musikken,
men det fjerner ikke tanken om det beskidte,
groovy og dog sofistikerede præg som jeg
hellere vil forbinde det med. Dette præg var
blandt andet hvad jeg oplevede d. 6. februar på
spillestedet Huset i Aalborg, til dette års version
af band konkurencen Ung Jazz.
Ung Jazz 2013 Det var et tæt pakket spilletsted jeg ankom til
da kvart finalen i Ung jazz 2013 skulle løbe af
stablen. Det var en kvartfinale, som også var 1.
indledende runde i konkurrencen. Aftenens
program bestod af den beatrockede kvartet
Røgsignal, den nordiske og klaverbaserede
Niels Münster Trio og en rytmisk udfordrende
gruppe med det mundrette navn Banging
Büllows Nice Jazz Quartet (BBNJQ). Det var 3
meget forskellige, men meget talentfulde og
interessante bud, på ny dansk jazz.
Det er 14. gang at JazzDanmark afholder
Danmarks største talentkonkurence for
jazzmusikere. Feltet af bands tæller 12 navne
som alle dyster om præmien på 15.000 kr. til
international turné støtte. Derudover
bliver vinderen, deltager ved den fælles
nordiske showcase Young Nordic Jazz Comets,
som hvert år afholdes i en nordisk hovedstad.
Her er der mulighed for at spille for en masse
internationale bookere fra festivaler og
spillesteder over hele Europa. Og sidst men
ikke mindst er vinderen garanteret
forhåndsbooking på en række danske venues.
Første band på scenen denne aften i Aalborg
var Røgsignal. De 4 medlemmer mødte
hinanden i gennem MGK (Musikkalsk Grund
Kursus) i Holstebro. Nu bor de alle i Århus
hvor de også laver deres tungt rockede
kompositioner. Med guitar og et overdrive-
Rhodes, som melodibærende instrumenter
skaber den musik som de selv siger;
...”vedkommer den jazz-kendte lytter og den
fortabte 60'er rocker”. Det var især de onde og
brutale numre, der gjorde mest indtryk på mig.
Det tunge groove og iskolde melodimaterialet
mellem Rhodes og guitar passer perfekt
sammen i bandets eget univers. Et
eksempel herpå er nummeret Djengis Khan
(http://www.youtube.com/watch?v=Nk9fI4pdG
sE), her en live version fra Underhunden i
Holstebro.
Næste artist på scene var Banging Büllows Nice
Jazz Quartet. Første sanse indtryk der kom én i
møde var at alle fire medlemmer tog deres sko
af og placerede dem forrest på scenen.
Koncerten blev herved udført i strømpesokker.
Først studsede jeg meget over denne entre, men
i løbet af koncerten gav det utrolig god mening.
Stemningen på scenen var humoristisk og nede
på jorden, hvilket passede perfekt sammen med
de hoftevrikkende og multietnisk inspirerede
sange som inviterede til et behageligt selvskab.
Det var med et kæmpe overskud at Frederik
Büllow (trommer) og kompagni førte os
igennem et stramt og rytmisk komplekst
univers. Et af numrene fra aftenen er dette
(http://www.youtube.com/watch?v=BW130wD
vYOg), hvis navn ikke er oplyst på youtube.
Til sidst var det den Esbjergensiske Niels
Münster Trio. Med Niels Münsters (klaver)
melodier i front listede orkestret sig igennem et
luftigt set, med skrøbelige melodi og soli
forløb. Sammenlignet med de 2 forrige bands
blev det et noget lavere dynamisk niveau, der
blev lagt fra starten. Dette var da også trioens
helt store force. Trods den lave dynamik
formåede trioen at holde en kraftig intensitet
spillet og en nærværende tilstedeværelse, der let
blev spredt ud til et modtageligt publikum. Det
blev for mit vedkommende en anelse
ensformigt i længden. Man kunne godt ønske
sig en anelse mere variation for at koncerten
kunne fungere bedre som helhed.
Da dommer juryen kom på scenen til sidst var
det med argumentet at vinderen var det bandt
der havde ”hele pakken”. Et af elementerne var
live fremtrædende som var vidt forskellige hos
de 3 bands. Juryen gav kritik til Røgsignal for
at være for indadvendte og alvorlige, hvilket jeg
er meget uenige i, da denne stemning passede
perfekt sammen med de dystre kompositioner.
Til gengæld roste de BBNJQ for deres humor
og udadvendthed, hvilket jeg er meget enig i, da
det passede perfekt til musikken.
Vinderen blev velfortjent BBNJQ som jeg
efterfølgende opsøgte til et lille møde i Århus.
Ingen selvhøjtidelighed En kold februar eftermiddag mødes jeg med
bandet i guitarist Mikas Bøg Olesens lejlighed.
Mikas, Adrian ”Svenning” Christensen (kontra
bas) og Jon Døsing Bendixen (klaver) har
spillet sammen i længere tid, men det er først
MAKE JAZZ
for nyligt, rettere sommeren 2012, da Emil
Büllow kommer med på trommer at bandets
fulde besætning har taget form. De fortæller, at
der ikke ligger så mange overvejelser bag
bandets pudsige navn andet end at det lyder
godt. Grunden til at det er trommeslager
Frederiks efternavn der præger bandets titel
skal findes i skrive processen. Arbejdsgangen
er som i de fleste bands, at et af medlemmerne
har en skitse eller ide med i øvelokalet....
Mikas: men det er først når at Banging Büllow
fucker det up, at musikken får sit rytmiske
særpræg.
Personligt har jeg det lidt blandet med de
bandbattles jeg har deltaget i. Når man skal
konkurrerer om musikken som af natur er en
unik og subjektiv størrelse. Men til det siger
BBNJQ at man er vant til at blive bedømt af alle
som høre ens musik. Også til prøver på f.eks.
musikskoler eller Det Jyske
Musikkonservatorium hvor 3 af bandets
medlemmer studere i Århus.
Adrian: Det kan være rart med lidt konstruktive
tæsk, og understreger også at det er langt bedre
at blive sendt videre i en konkurrence af en jury
frem for publikumsstemmer. Det er jo
professionelle musikere der ved hvad de taler
om.
Jeg spørger ind til det pudsige element med at
stille skoene på scenen og spiller i
strømpesokker. Bandets årsag er såre simpel,
nemlig fordi det er en rar fornemmelse.
Frederik: Vi forsøger at lave en hyggelig
stemning, ingen selvhøjtidelighed.
Siden hen er det gået rigtigt godt for bandet i
deres videre færd under Ung Jazz. Semifinalen
der forgik d. 12. marts på spillestedet Atlas i
Århus spillede bandet mod Entropy. Jeg var
desværre ikke selv tilstede på Atlas den aften,
men det endte med at BBNJQ gik videre til
finalen som kommer til at foregå på Jazz House
i København d. 3. maj. Udover BBNJQ er det
Orgel-tromme duoen Crunch House som har
nået hele vejen til finalen. Det er min stærkeste
anbefaling at man går ind og oplever denne
aften!
(http://www.billetlugen.dk/musik/24591/ung-
jazz-finale/ -
http://www.billetlugen.dk/musik/24591/ung-
jazz-finale/)
Banging Büllows Nice Jazz Quartet
https://soundcloud.com/bbnjq
https://www.facebook.com/Bbnjq
Røgsignal
https://www.facebook.com/rogsignal
Niels Münster Trio
https://www.facebook.com/NielsMunsterTrio
RIGA LIGGER
I LETLAND!
Riga ligger i Letland! Af Ida Holm I min skolefri januar måned havde min veninde og jeg taget den beslutning at vi ville på en lille tur. Hvorhen vidste vi ikke, men væk skulle vi. Hvad skal man ellers bruge al den ferie til. Jeg tog opgaven på mine skuldre og BANG der på Norwegians hjemmeside fandt jeg et fabelagtigt tilbud. 250kr for en flyvetur til Riga. Jeg greb telefon og ringede til min veninde. I starten synes jeg måske ikke at hun var helt ligeså meget med på idéen som jeg selv. Men efter en lille times tid fik jeg hende overtalt. Folk har altid fortalt mig at i Østeuropa stjæler folk ens bil, de er skide fulde alle sammen og alt går langsomt. For det første skulle jeg ikke have nogen bil med, for det andet har jeg ikke noget imod en lille sjus i ny og næ eller for den sags skyld fulde mennesker, bare de opfører sig ordentligt, og for det tredje så kan jeg godt lide når tingene går stærkt. Og udfordringer det skal man ha’ engang imellem. Så Riga var rent faktisk det perfekte sted! I min klasse mødte jeg ikke megen begejstring. Når jeg sagde jeg skulle til Riga, fløj folk op af stolen og sagde ”skal du til Rio” hvor efter jeg måtte forklarer dem at det dog ikke var helt det samme, men næsten. Min mor som lige havde set filmen ”Taken”, var helt sikker på at jeg ville blive kidnappet og solgt. Min far lidt mere rolig, og gav mig det kloge råd, at tjekke min kuffert inden jeg rejste hjem, hvis der nu skulle være gemt narko i den. Tak far! Fredag morgen klokken 5 drog vi så mod Kastrup. Forstår virkelig ikke hvorfor man skal flyve så tidligt, når det kun tager en time? Min kære mor havde været så elskværdig, at ringe en lille uges tid før og fortælle mig at der var -‐23grader i Riga, så jeg nok skulle huske at pakke mine uldunderbukser. Det havde jeg overhovedet ikke overvejet. -‐23, det ligger næsten på højde med Danmark og det ligger ud til vandet, det burde ikke være SÅ koldt. Det var det så heldigvis heller ikke, da vi landede i Rigalufthavn var det kun-‐15grader. Og så var min tur allerede redet. I lufthavnen hævede vi lidt cash, da vi heller ikke lige havde overvejet at vi skulle bruge penge. Men det skal man jo! Udenfor var der en plads hvor der stod ”City Bus”, ”den skal vi med” sagde vi og ventede i præcis 30sek, så var der en bus. BUM. Det kunne I lærer noget af DSB. Jeg fik betalt, dog i troen om at den lettiske buschauffør havde snydt mig (hvilket han ikke havde, havde bare ikke helt forstået mig på de lettiske Lats endnu), og nu befandt vi os i den mest fantastisk sovjetbus, spækket med pelsklædte mennesker. Det skulle nu vise sig, at bussystemet i Letland, er meget simpelt. Man vinker til bussen så stopper den, man råber til buschaufføren så kommer man af. Så nemt er det. Det betød så også at man stoppede ret tit. En tur der skulle tage 20min, fik en varighed på ca. 1 time og 20 minutter. Men vi havde ikke travlt, så vi nød det første rigtige indtryk af det rigtige Østeuropa. Da vi til sidst var de sidste på bussen, bestemte vi os for at springe af inden vi blev kørt tilbage til lufthavnen. Det skulle snart vise sig at den Riganske befolkning er nogle hjælpsomme lige sjæle. Vi var nemlig ikke hoppet af i den gamle by, men i den rimelig nye by. Hov. Men på den første cafe hvor vi spurgte om vej, fik vi stukket tre forskellige kort i hånden, der blev tegnet kryds og bolle. Og turen til Hotellet kunne ikke have været nemmere. Receptionisten var en rar robust dame, med et lille fint moustache. Jeg sagde til hende at jeg syntes, måske det var en smule koldt, hvor med hun
svarede at der var -‐25 grader tre dage forinden, så hun syntes vi var ret heldige. Det måtte vi jo så give hende ret i. Når man kommer til et nyt land så skal man ud og smage på landet, og det gør man bedste ved at finde et lokalt værtshus og spørge til deres mest lokale øl. I Riga fandt jeg den bedste øl, jeg nogensinde, i hele mit liv, har smagt! Ord kan ikke beskrive den. Men jeg kan fortælle jer hvad den hedder ”Abula Brengulu” er navnet. Der er en lys og en mørk. Den mørke er helt klart at foretrække. Men den lyse kunne også sagtens gå an. Dejlig, lidt cremet øl, i kæmpe glas, og kunne kun fås på fad. I kan nok forstå at dette var en rigtig god start på min ferie. Glade, en smule trætte og med en lille skid på, gik vi på en lille spaser tur i Rigas gamle gader. Byen er særligt kendt for at være den by med flest huse i art Nouveau stilen. Det er kort sagt en masse huse med krummelurer på. Virkelig smukt, og fascinerende at der er nogen der har gidet, at bruge alt den tid til at lave blomster på huse.
Dagen efter skulle vi på en guidede tur. Vi skulle bare stå foran en bestemt kirke og så ville der
Dagen efter skulle vi på en guidede tur. Vi skulle bare stå foran en bestemt kirke og så ville der komme en guide. Det gjorde der også, Toms hed han. Ung mand med en meget mærkelig hue. Ville meget gerne have taget et billede af ham. Men desværre valgt mit kamera at strejke pga. kulden. Hvad er det også for noget at lave kameraer der ikke kan holde til -‐17grader? Det er da dumt. Men hvert fald vidste han alt om byen, han kunne svarer på alle spørgsmål. Om hele Riga. Og gud hvor har Riga en lang historie, det kunne mine tær fortælle mig efter to timer ude i kulden. Han var så smart at slutte på et værtshus og give os den lokale ”Snaps” Balzam. Han fik det rigtig bygget op til at det var det værste vi nogensinde ville komme til at smage. Men vi syntes nu det smagte meget godt, der kom hvert fald et par flasker med hjem i kufferten. Efter at have set gamle Riga uden for, var det tid til at se den indefra. Derfor købte vi billetter til deres fastboende cirkus. 25kr for billetter til første række. Der kan cirkus arena vist ikke helt følge med. Forestillingen fra før var 20min forsinket. Og på god russiskmaner stod vi, alle der skulle ind til næste forestilling, presset sammen som sild i en tønde. Det var nu meget fint, for det var skide koldt, og alle havde pels på, så det varmede i det mindste. Problemet kom bare da alle skulle ud fra salen og vi meget gerne ville ind. Det var ikke helt gennem tænkt kun at have en dør. Altså der var faktisk to mere. Men de blev ikke åbnet. Men ind kom vi med asen og massen. En helt 50-‐agtig stemning bredte sig, inde i den her
gamle beton bygning beklædt med velour. ”Kom og køb vafler og popkorn” en kæmpe mand med russerhat på sad nede i en lem i gulvet og stak candyfloss op til kunderne, der var lige ved at træde på ham. Showet havde meget at byde på. Alt hvad man kunne ønske sig tryllekunstnere, trapez-‐svingere, slangemennesker, der var sågar et Løveshow, det var måske ikke helt efter WSPA’s håndbog men hvad kan man sige, Østeuropa er nu engang Østeuropa. Der var også to forskellige klovne. Begge meget interesseret i min veninde. Det syntes jeg var hylende morsomt, da hun slet ikke kan finde ud af at håndtere sådan noget. Men hvem kan stå for en flirtende klovn? Efter nogle dage i Letlands hovedstad, sluttede vi vores tur af med at se håndboldfinalen Danmark-‐Spanien på det lokale værtshus. Bestilte Brengulu og stegt svin (det er det man skal spise i Letland). Vi havde virkelig fået pisket en stemning op, og var så klar på at synge vi er røde – vi er hvide. Det blev der, som vi nok alle kan huske ikke så forfærdeligt meget af. I pausen valgte bartenderen at give os et par trøste øl, samtidig med at han var ved at død af grin over vores små skuffede ansigter. Med et resultat på 35-‐19 gik vi direkte ned til den nærmeste cocktail bar og bestilte seks forskellige drinks og gik ellers i gang fra en ende af. Dagen efter rejste vi sørgmodige hjem, med et bankende hoved og frygt for at vende hjem og møde landsholdet i lufthavnen (jeg havde ikke sagt noget pænt til dem). Dog mødte vi en af klovnene fra cirkusset i lufthavnen. Han lignede dog også en der havde set håndbold. Forresten viste vi ikke vores pas på noget tidspunkt, så hvis man vil flygte til Riga, så er der en mulighed der! / Ida
FREDAG MORGEN
PÅ PERROEN…
Af Jonas B. Gol
Folk i smarte jakkesæt vandrer frem og tilbage her på perronen. Her, hvor sorte paraplyer dækker himlen. Der er larm på perronen. Lyde fra tog som ankommer og afgår, og lyde fra folk som mumler til hinanden eller i deres mobiltelefon. Jeg sidder på en bænk - midt på perronen. Jeg har hverken paraply eller jakkesæt. Hér sidder jeg alene og ligner en anden Forrest Gump - kun med min røde kuffert som ledsager. Se dem lige... Slaver. Slaver med grå ansigter. Slaver med sort og hvidt tøj. Her vandrer de i perronens fangedragt. De er slaver med tunge metalure om håndleddet. Hér vandrer de med perronens fangelænke. Slaver af tiden. De har travlt. Se hvor travlt de har. De ænser jo slet ikke hinanden. Hvor blev kærligheden af? Hvor blev nærheden af? Nej. Hvorfor skal vi prøve at gribe efter en hånd, som er uhåndgribelig? Forstår de da ikke, at hver gang de stiger på et tog, så mister klippekortet et hak. De stiger på og de står af. Altid på vej, altid i bevægelse. Hér går det op for mig, at jeg stadig står stille og venter. Hvor blev mine klip af? Alt for mange spor. Alt for meget jern i lange baner. Alt for mange tal på tavlen. Alt er blevet så kompliceret. For kompliceret. I gamle dag kørte hele verden på damp. Hvorfor er det ikke sådan mere? Jeg tager min kuffert op og lægger den i mit skød. Okay, tag en dyb indånding. Ikke stresse! Jeg åbner kufferten, hvor røg langsomt stiger op fra den… Jeg retter hovedet op, nu med et stort smil på læberne. Med ét… forstummer alt lyd. Folk på perronen standser op. Ind på scenen træder en smuk pige frem. Hun er klædt i sort og hvidt. I hendes venstre hånd holder hun en blå-lilla paraply. Hendes paraply minder mig om den purpur-kolorerede aftenhimmel fra i sommer langt væk fra denne vinterkulde. Sommeridyllen frembringer mig røde kinder og et bankende hjerte. Paraplyer overlapper hinanden. Der, hvor ildfluerne skøjter synkront frem og tilbage, nænsomt over søens overflade. Dér hvor små blide dryp går i ét med vandet og viser vejen til stjernerne. Dér vil vore varme hænder kramme, øjnene kærtegne og læber mødes i et lille let kys. Hvorfor ikke bare paraply? Hun lukker sin paraply ned, imens hendes læber fløjter en melodi, som jeg får lyst til at lægge fine ord henover. Hun sætter sig ind i en kupé. Udenfor ruden står jeg og kigger på hende. Okay, hun ænsede mig ikke, men er det en del af hendes trick? Er det ”det lille spil” mellem mand og kvinde? Eller har jeg vitterligt ingen sans for, hvornår et andet menneske er interesseret i mig? Duften af hende får mit hjerte til at banke så hårdt, at jeg tror det eksploderer ud af brystkassen på mig. Hendes blik. Dine tropeblå øjne, skønne pige, de hiver mig hastigt ud af denne verden, og langsomt ind mod dit indre hav, hvor dine silkebløde krusninger genspejler min sjæls distancerede cementhed. Øhh.. Det er cirka her, hvor virkelighedens tunge muskel trækker fat i mig, fortæller mig, at jeg kun har fire timer til at aflevere den artikel til PhilsTown. Fuck! Jeg orker det virkelig ikke, men nu har jeg jo lovet
det – måske for en gangs skyld, så kan jeg gøre noget færdigt. Bevise overfor min far, at jeg var noget
værd. Bevise overfor min mor, at hun ikke tog fejl af mig. Fuck! Jeg mangler stadig at aflevere to engelskopgaver. De ta’r min SU. Jeg hader nogle gange de valg jeg har taget. Hvad kan jeg tilbyde et andet menneske? Vil jeg være det stormende uvejr over hendes hav eller vil hun lade mig dykke ned under overfladen, så jeg kan drikke hende og fylde tomrummet indeni mig? Vil hun lade mig skylle op på sin strand eller vil hun smadre mig mellem klipperne og drukne mig i sit hav? … sagde jeg lige det højt? Var det noget jeg tænkte eller var det noget jeg rent faktisk sagde? Nej. Hun reagerede ikke. Men hvis jeg sagde det, hvis jeg fortalte dig, at jeg virkelig elsker dig, ville du da se ilden i mine øjne? Se den mørke glød? Se hvordan jeg ville drage dig ind? Omfavne dig? varme dig? Og aldrig brænde dig? Du godeste, det må være røgen der taler. Eller er følelsen rigtig? Kan man fuldstændig overgive sig til et andet menneske? Okay, jeg aner ikke hvor hendes tog ender, men jeg ved, at jeg ville fortryde ikke at se endestationen. Inde i kupéen var der gravkammer-stemning, som altid, det er klart. Lad os tie mens vi rejser. Hmm… sætter man sig foran hende, så man kan holde øjenkontakt? Nej for helvede, er du sindssyg? Du ligner en fucking posemand i dag; ubarberet-ufriseret-usoigneret. Nej, fuck. Bagved hende. Jeg sætter mig bagved hende. Klart ikke den bedste udsigt, men jeg er i det mindste tæt på hende. Toget sætter i gang og kører fremad… eller… måske bagud… hvem ved? Hvad skal jeg sige til hende? Skal jeg fortælle hende, at jeg har oplevet meget i mit liv? Set hvordan solen langsomt går ned en smuk julinat. Følt en
verden i bevægelse. Hørt fugle kvidre deres elskovssange. Men smukkest af alt på denne jord, er hendes top og hendes bund, hendes øjne, hendes hår, og det ord ikke kan sige. De blide lyserøde kurver, der omslutter hendes mund. Med ord kan det være svært at beskrive skønhed, men i dit tilfælde, så er det umuligt, kære pige. Haha! Nej, hun må tro at jeg tæt beslægtet med et direkte afkom af Jack the Ripper. Nutidens piger er nok ikke helt klar til den victorianske elsker. Piger er komplicerede væsner, som gerne vil have det, som de andre vil have. Det er sgu kompliceret, for piger er prinsesser, som skal reddes, men som ridder skal du igennem et utal er prøvelser, bestige klipper, krydse vand og dræbe drager, før du kan blive blåstemplet. Efterhånden, så er de eneste som kan slippe af sted med den åbenlyse kærlighed, paradoksalt nok, homoseksuelle. Homoseksuelle som Frank Ocean og Marie Key, de får udtrykt deres følelser på et helt andet niveau end vi andre er i stand til eller kan slippe af sted med. Åh nej, ikke en tunnel! Tunneller er uhyggelige sorte huller, som kan kollapse, hvornår det end skal være. Mørket indtager nu kupéen, dog kun i et splitsekund inden kupéens lamper oplyser. Det er sjovt, jeg kan kun se, hvad der er bagved toget, men jeg kan ikke se, hvad der kommer foran toget. Det er vel logisk at tænke, at det er sådan oplysning virker. Jeg kigger ud mod siderne og på ruderne, hvor jeg pludselig får øje på hende. Genspejlet i togets rude. Jeg rykker helt tæt til hendes spejlbillede, hvor jeg kærtegner hendes hals med mine læber. Langsomt bevæger jeg dem om bag hendes øre, imens jeg kysser og bider hende blidt på hendes bløde og glatte hud. De små usynlige hår rejser sig på hendes arme. Hendes vejrtrækning intensiveres. Hun klemmer mine hænder så hårdt, at jeg tror hun gennembryder min hud, så vi smelter sammen. Mine læber bevæger sig fra hendes øre, små sanselige kys på hendes kind, hen mod hendes mund, men jeg kamuflerer min lyst. Trækker mine læber væk fra hendes mund, inden mine læber rører hendes. Jeg venter. Jeg venter her på
dig. Mine læber foran dine. Fortrøstningsfuldt bliver jeg lige her, for engang imellem, så sker det, at ild og vand bliver til damp, og jeg vil hellere fordampe et øjeblik med dig, end at brænde for evig tid alene. Børn, drømme slutter brat. Efterlader én.. blødende på sengen. Det efterladte hul er dybt og sugende, som en spermglad diva. Kniven kan jeg ikke finde mere, og prøvede endda med en ny. Stak mig selv i brystet. Okay, mere røg nu. Prøvede at finde det sted… Det sted hvor hun ramte mig. Men det er nytteløst. Lige meget, hvor mange steder jeg stikker, så kan jeg ikke finde det sted, hvor du stak mig. Lige meget, hvor dybt jeg skærer, så kan jeg ikke skære så dybt, som du skar mig. Efterladt blødende på sengen. Hvorfor afklædte jeg dig ikke? Lukker mine øjne… Måske pigerne skulle prøve at lukke deres øjne… Føle… Måske Verden skulle lukke sine øjne… Lukke øjnene og åbne hjertet. Køre? Jeg foretrækker at gå.
KEEP CLAM AND PIN ON
Igennem mine sidste månedens aktivitet på pinterest, har jeg fundet seks billeder, jeg gerne vil dele med jer, i håbet på i vil finder dem ligeså inspirerende og tankevækkende som jeg.
KIM ER EN UD AF DE 3 GUNDLÆGGERE AF PHILSTOWN. HAN HAR STÅET FOR DET MESTE AF DEN VISUELLE IDENTITET DER HAR VÆRET OMDREJNINGSPUNKTET FOR OS. MANGE AF DE VISUELLE IMPULSER DER HAR INSPIRET HAM, HAR HAN FUNDET PÅ NETTET OG HER HAR SÆRLIGT PINTEREST HAFT SIN NYTTE. NU DELER KIM SINE PINS MED DIG!
DEN ÆGTE PUNK REVULOTION! AF JACOB VIGTOFT
Jeg har altid haft en utrolig stor tro på mennesket. Jeg har altid haft en tro på det enkelte menneskes dømmekraft - En håbløs tro, vil nogen sikket mene. De samme vil sikket sige at det er mennesket grådighed og dømmekraft der gør at vi alle står midt i en tid hvor mer’ vil have mer’. Men hvorfor også stille sig tilfreds? Er der nogen grund til at stå med kors overlagte arme, mens man propper sig med trivialiteter. Den sociale konstruktion, er undermineret til fordel for individets egen livstilsform. Særligt den nye generation sætter fokus på sig selv, fordi de om nogen ved, at de er den afgørende faktor for den virkelighed, der hedder fremtiden. De unge ligger størst fokus på deres egen verden og vælger selv hvor meget de vil udvide deres horisont. Det er typisk dyrkelsen af den populære kultur – eks. musik, TV, forbrug og internet. Man lever mere i nuet og kigger sjældent tilbage. De unge søger selvstruktur og ikke traditionsformer. Der sættes krav til de miljøer de tager del i, fordi de i særklasse sætter sig ind i det stof der fanger dem og som samtidig udvikler deres alm. viden. Det skaber et selvgjort uddannelses system, en ny kompetence og måske faktisk også det, man vil betegne som talent. Vi har fået en ny generation, der er mindre uformelle i tonen og mere reservert, med tid til sig selv og egne tanker. Det åndelige frikvarter, hvor der er plads til at lære og filosofere over de ting, som er blevet til hjerteblod.
Denne nye generations tendenser danner også rammerne for et opgør mod den ovenfra givende kultur. De unge vil også have indflydelse i denne sammenhæng og hvad der er værd at bemærke er at de selv ønsker at skabe. En skabelsesproces der indeholder tanker og idéer, der i en stor grad også skaber en form for handling, et håndværk der åbner mulighederne for minoritetsdannelser eller et subkulturelt fællesskab om man vil. En ny kultur der arbejdes nede fra og op og som vinder en helt anden opmærksomhed fordi det nu er blod, sved og tårer der har støbt fundamentet.
Man kan sige at der bliver trådt ud af comfort zone, for når passionen driver værket bliver sikkerhedsnettet automatisk mindre under én. Nysgerrigheden stilles kun ved at teste tingene i praksis og ligesom basal barnelærdom handler det om, at finde ud af funktionerne ved de ting man kaster sig ud i. Lidt ligesom når min indre lommepoet første gang udsættes for et andet menneskes kritik –
Lygterne fra passerende biler De oplyser mit ansigt
så jeg igen kun ser mørke Vinylen med Vivaldi
som et år der forsvandt Og nattetiden er fra nu af vores
så lidt kan være et kæmpe skridt for at begrænse eller tilføje elementer. Men når det sker er det med en bouillon effekt. En ny koncentreret energi, som er endnu et trin på før omtalte personlige uddannelsesstige. Ligesom generationen stiller krav til omverdenen, stiller den også krav til sig selv, store krav… ja måske næsten for store. For det ansvar der vises handler om, at være dygtig og nyttig og at kunne slå til for at gøre en forskel. Man er altså i et form for kapløb. Et kapløb der bunder i egne ambitioner… er det så en dårlig ting? ”Ja” - siger nogen kloge hoveder ”for vi lever i dag i historiens mest stressede tidsalder hvor nervemedicinen sælger bedre end morgenbrødet hos den lokale bager”. Det er måske heller ikke uvæsenligt at overveje at kigge indad. Men kan man anfægte en generation, som med en ukuelig skabertrang arbejder for at bygge nye broer som samler op, hvor mine forældres generation smed sig lidt for længe i hængekøjen og kan der overhovedet være lykkelig hvis de ting vi virkelig tror på, er anderledes i forhold til de ting vi gør. Jeg kryber til korset… jeg så X-Factor finalen, hvor den altid fangende Thomas Blachman leverer i de få minutter han får taletid. Det giver om ikke andet stikpiller til tankeleg. Men da manden rejste sig i en af sige mange taler til folket for delagtiggøre sine fremtidsvisioner, tog han samtidig den lange kniv frem og dolkede den nye generations indsats. Det gjorde mig ærlig talt, for første gang, provokeret og vred. ”Vores bedste forældre kæmpede mod nazismen, min generations forældre kæmpede for velfærdsstaten. Men hvad kæmper vi for? Vi kæmper for os selv. Vores egen lykkesmed. Men det er bare ikke godt nok!” - råbte Blachman ud til et skrigende publikum fra scenen i BOXEN (Herning). Det gjorde ærlig talt ondt at høre, at det er den kredit og den tolkning, han giver den nye generation. Blachman har før talt om tid til at dyrke en ”indefra
kommende kunstner” en handling, der nok aldrig har været dyrket mere end på nuværende tidspunkt. Den ny generation producerer visuelle og auditive udtryk på samlebånd. Dette er en realitet og hvad der virkelig interessant er, at det udspiller uanset hvilken socialklasse man repræsentere. Det er en genration der smager på verden og deler den. Man kan sige, uden at det skal lyde kliché, at man stimulere sig selv for, at kunne give det videre. Det er på mange måder indholdet i dette magasin, som du læser. Det kan man rent afslutningsvis sagtens antage og det skaber gradvist også en rød trådt i alt det, jeg har forsøgt af sige i denne tekst. Jeg håber at du også i glimt har set mening med galskaben. Hvis ikke, så bliv siddende med armene over kors.
PRØV AT FORSTÅ FORMEN
Det der gør formen spændende er, at formen ligesom er alting. Formen den består og det formen vi fortolker på. Formen er et resultat af vores fortolkning. Det er også et spørgsmål om, hvordan formerne interagere med hinanden. Hvordan kan det være, at et bord bliver stående på et gulv. Hvad det er for en forståelse der er formen for, at den ikke lige pludselig bliver ét med gulvet. Hvad er det der bliver ved med at sige til et bord at det er et bord og ikke gulv. Og hvordan er det, at det påvirker os, når vi også er en form, og alt vi består af er en form. Hvordan kan man så forholde sig andet end objektivt til tingene. Alt er bygget op omkring former, mit glas, luften omkring det og dens partikler er bygget op omkring en form. Det er også et spørgsmål om mellemrummet mellem formen. Når mit glas står på et bord, hvor meget skal der så til, før at de to ting smelter sammen – hvornår bliver former bliver til formen? Jeg syntes et af de bedste eksempler på form er naturen, fordi i naturen er det igennem fastsatte love bestemt, hvordan formen skal gebærde sig i et rum. I den atmosfære vi har, i de tilstande vi har, hvordan de ligesom udvikler sig igennem tid. Fordi hvad er det der gør at sten smelter? Og hvordan kan det være at sten kan smelte? Og at det så er lava, der skal til. Og så med en så hård form som sten, altså vi har vel alle mærket en sten. Den er fucking hård! Hvordan kan den indtage en flydende væskelignende substans? Og når den størkner, får den igen evnen til at være en sten. Når vi ser på naturen, så er det igennem vores hjerne. Det er kun egne redskaber vi kan bruge til, at opfatte det der er omkring os. Når vi tager fat i et objekt bekræfter vores hjerne, at vi tager fat i det. Vi kan se vores hånd tage fat i objektet og hvis vi ikke kan se det, kan vi føle at vi tager fat i objektet. Og vi har et forhold til at det er igennem afstand, følelse, faktisk alle vores sanser, vi bekræfter eksistensens af denne form. Men det er jo ikke andet end bekræftelse, det er ikke en accept eller forståelse af formen. Det er bare en bekræftelse i at formen eksistere. Så hvad skal der til, eller hvad skal der gøres, for at forstå denne form eller enhver anden form? Ligesom vi prøver at forstå os selv. Eller er det bare nok, at vide at dén er der.
PHILSTOWN MAGAZINE 11. April 2013
SE MERE PÅ
www.philstown.dk